Normes de Castelló
Normes de Castelló
El 10 de desembre es va fer la commemoració de les normes de Castelló
![C15A218D-C1C2-4AAD-BC96-60C626788963 C15A218D-C1C2-4AAD-BC96-60C626788963](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/C15A218D-C1C2-4AAD-BC96-60C626788963.png)
Bones raons per a que els alumnes agafen el francès
Bones raons per a que els alumnes agafen el francès
1. Deprendre una sola llengua no es suficient
Un alumne que parla varies llengües tindrà mes possibilitats en el mercat laboral de la seua propi país i en l'internacional.
2. El francès es, junt a l'anglès, l'única llengua parlada en els cinc continents
Mes de 200 milions de persones parlen francès en els cinc continents. El francès es una de les primeres llengües de comunicació internacional. . El francès també es la segona llengua estrangera mes ensenyada en el mon, després de l'anglès, i en tots els continents.
3. Una ventaja per a la llengua internacional
Parlar francès i angles es una ventaja per a trobar treball en moltes multinacionals franceses i francòfones de sectors d'activitat molt diversos.
4. Descobriment d'un univers cultural incomparable
Es sol dir que el francès es la llengua de la cultura. Totes les classes de francès conlleven un viatge cultural al mon de la moda, la gastronomia, les arts, l'arquitectura i la ciència.
5. Una ventaja per a estudiar en França
Parlar francès permet estudiar en França, en universitats prestigioses (La Sorbona, L'Universitat Pierre i Marie Curie…) o en escoles superiores (HEC, Polyrechnique, ESSEC), sovint en condicions financeres molt aventajoses.
6. Visitar Paris i França
7. La llengua de les relacions internacionals
El francès es a la volta llengua de treball i llengua oficial en l'ONU, l'UNESCO, l'OTAN, l'Unió Europea, el Comitè Olímpic Internacional, la Creu Roja Internacional.
8. Una obertura al mon
Després de l'anglès i l'alemà, el francès es la tercera llengua en Internet, per davant de l'espanyol.
9. El francès es una llengua agradable de deprendre
En contra de el que es pensa, el francès no es difícil. Es una llengua que exigix certa precisió, però la seua riquesa permet expressar multitud de matisos i després de les primeres lliçons, ja es pot comunicar en francès. Hi ha molts mètodes per a deprendre francès divertint-se, des del principi del col·legi.
LA FILOSOFIA DE KANT
LA FILOSOFIA DE KANT
![Kant_gemaelde_3 Kant_gemaelde_3](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/Kant_gemaelde_3-230x300.jpg)
LA CRÍTICA DE LA RAÓ: TASCA FONAMENTAL DE LA FILOSOFIA
Kant viu en un moment històric en el qual es creuen diversitat de concepcions de la raó des de les quals es determinen tant el quefer científic com l’acció moral, l’ordenació de la societat o el projecte històric en el qual la societat es desenvolupa. Al segle XVIII la societat i la filosofia han entrat en un debat sobre el paper de la raó en tots aquests àmbits, de manera que Kant creu convenient sotmetre a judici a la raó. Per a què? Per a resoldre si és possible, l’antagonisme entre les diferents interpretacions que es troben enfrontades en aquells moments:
-
El dogmatisme racionalista, és a dir, la pretensió que la raó fonamenti ella sola, al marge de l’experiència, un discurs que interpreta l’estructura i sentit de la totalitat (la ciència).
-
El positivisme, que en última instància dóna lloc a l’ escepticisme, que intenta reduir el pensament a l’experiència, amb la consegüent derrota de la raó.
-
L’irracionalisme, entès com hipervaloració del sentiment, la fe mística i per tant de la negació de la raó en si mateixa.
Però a més a més, la crítica d la raó tindrà com a objectiu primordial la realització de la llibertat, la superació de les seues constriccions: la constricció civil i la de la consciència (ja sigui per la religió, ja sigui per les normes social i històricament rebudes). La crítica de la raó serà, doncs, l’exigència que l’ésser humà s’imposa de clarificar-se sobre el que és i sobre els seus fins i interessos.
El problema del coneixement.
La primera de les preguntes a les quals ha de respondre una crítica de la raó és: què puc conèixer?. La resposta implica senyalar els principis els quals fan possible eixe coneixement i els límits dins dels quals és possible.
Tota la doctrina kantiana del coneixement es fonamenta en la distinció de dues fonts de coneixement: la sensibilitat i l’enteniment. La primera és passiva, es limita a rebre impressions provinents de l’exterior (colors, sons,etc; el que Locke denominava “idees simples” i Hume “impressions de sensació”); l’enteniment, pel contrari, és actiu. Eixa activitat consisteix a produir espontàniament certs conceptes i idees sense derivar-los de l’experiència (causa,substància,necessitat,existència...). Aquests conceptes els utilitza l’enteniment per a conèixer els objectes de l’experiència, per a ordenar-los i unificar-los, però no poden ser legítimament utilitzats per a referir-se a alguna cosa de la qual no tinguem cap experiència sensible. Si ens centrem en el concepte de substància, Kant afirma que és un concepte que el nostre enteniment ja té i l’utilitza per a unificar les dades sensibles: si no tinguéssim el concepte de substància i l’aplicarem al conjunt de les sensacions no podríem formular proposicions com “la rosa és roja” o “la rosa és olorosa”... ja que en totes aquestes proposicions nosaltres concebem la rosa com substància i als predicats com propietats seues. Sense el concepte substància, no podem parlar de les coses, ja que sempre que formulem un judici amb un subjecte i un predicat (“els gossos són mamífers”, “els cossos són pesats”...) concebem al subjecte com a substància i als predicats com propietats o accidents d’aquella. Ara bé, el concepte de substància no té sentit aplicat, per exemple, a déu, del qual no tenim experiència sensible.
En la Crítica de la Raó Pura Kant mostra la seua preocupació per la possibilitat de la metafísica. Aquesta es mostra visiblement deficient en dos aspectes: per una banda, la física i les matemàtiques han mostrat un progrés del qual no pot gaudir la metafísica; per altre costat els científics es posen d’acord en les seues teories i conclusions, mentre que entre els metafísics reina el més absolut desacord. És necessari, doncs, plantejar-s’hi el problema de si és possible la metafísica com a ciència. Però la solució a aquesta pregunta passa per plantejar-s' primer: com és possible la ciència? És a dir, hem de determinar les condicions que fan possible la ciència per a veure, després, si la metafísica s’ajusta a elles o no. De quines condicions es tracta? Kant distingís dues classes de condicions: condicions empíriques i condicions a priori. Posem un exemple: Per a veure una cosa són necessàries una multitud de condicions, de la vista que es tingui, del lluny que es trobi l’objecte, de les condicions climatològiques... Aquestes condicions –particulars i fàctiques, que de fet poden ser alterades- es denominen condicions empíriques.
Però existeixen un altre tipus de condicions que són generals i necessàries, de un tipus totalment diferent. En el cas de la visió una condició per a veure alguna cosa és que la nostra percepció estigui localitzada en un lloc de l’espai i en un moment del temps. Imaginem que una persona ens diu que ha vist una cosa; li preguntem, on? I ens diu en cap lloc; li diem, quan? I ens diu en cap moment. Pensem que es tracta d’un boig o un bromista, però en qualsevol cas creem que eixe individu no ha vist res. Espai i temps són unes condicions totalment diferents de les que dèiem abans: no són particulars sinó generals, no són purament fàctiques (no poden ser alterades), sinó estrictament necessàries ( no poden no donar-s’hi). A aquest tipus de condicions són les que nomena a priori.
Les condicions a priori són, doncs, universals i necessàries; però també són prèvies a l’experiència. Això vol dir que no provenen de l’experiència, sinó que la condicionen. Són condicions que pertanyen a l’estructura del subjecte. Fan possible l’experiència sent prèvies a ella. És per això que aquestes condicions a priori són denominades per Kant condicions transcendentals.
Una vegada sabem quines són les condicions que fan possible el coneixement, Kant es pegunta com investigar-les. La resposta la troba en el fet que tota ciència és un conjunt de judicis o proposicions encadenades entre si, formant arguments. La qual cosa el porta a preguntar-se: quines són les condicions que fan possibles els judicis de la ciència? (Cal aclarir que considera ciència les matemàtiques i la física tal i com l’havia formulada Newton). Així doncs, es proposa una classificació dels judicis:
-JUDICIS ANALÍTICS I JUDICIS SINTÈTICS
Un judici analític és aquell en el qual el predicat no ens amplia la informació sobre el subjecte, ja que aquest ja el compren implícitament. “Un tot és major que les seues parts” és un judici analític perquè sols cal analitzar el subjecte ”tot”per a trobar la veritat del predicat. Aquestos judicis no ens donen cap informació, no són extensius, no amplien el nostre coneixement.
Un judici és sintètic, pel contrari, quan el predicat no està comprés en el concepte del subjecte. “Tots els aborígens del poble X mesuren més de 1’90” és un judici sintètic perquè en la noció del subjecte no està inclòs el predicat. El subjecte només ens indica d’on són naturals els individus, però no ens diu res de la seua estatura. Aquests judicis sí que amplien la informació sobre el subjecte, són extensius.
-JUDICIS A PRIORI I JUDICIS A POSTERIORI
Si els judicis anteriors estaven classificats atenent a si el predicat estava inclòs en el subjecte o no, ara en atendrem a un altre criteri: el de la manera en la qual és possible conèixer la veritat del judici. Els judicis a priori són aquells la veritat dels quals pot ser coneguda independentment de l’experiència, ja que el seu fonament no es troba en aquesta. “El tot es major que les seues parts” és un judici a priori perquè coneixem la seua veritat sense necessitat d’anar mesurant i comprovant tots i parts. Judicis a posteriori s,on aquells la veritat dels quals sols es coneguda a partir de l’experiència. Per exemple “Tots els aborígens del poble X mesuren més de 1’90” és a posteriori, no tenim més remei que observar a eixos individus si volem tenir certesa de la veritat d’aquesta afirmació.
Aquesta distinció permet diferenciar, en opinió de Kant,certes característiques importants: els judicis a priori són universals i necessaris (cap excepció és possible) mentre que els judicis a posteriori no són ni universals ni necessaris. Kant accepta l’afirmació de Hume segons la qual l’experiència no pot mostrar cap connexió necessària, l’experiència sols ens mostra que les coses succeeixen de fet així, però no que hagen de succeir així necessariament. Cap judici extret de l’experiència és, doncs, universal i necessari en sentit estricte. Sembla també que Kant i Hume estarien d’acord en la classificació dels judicis,ja que pareix que hi haja judicis analítics a priori, universals i necessaris, que coincidirien amb les “relacions d’idees” de Hume; i judicis sintètics a posteriori contingents i no estrictament universals i que coincideixen amb les “qüestions de fet”. Però Kant té un altra història que contar.
Segons ell hi ha un altre tipus de judicis. Agafem el judici “la recta és la distància més curta entre dos punts”, és un judici analític? No, pensa Kant, ja que el predicar no està compres en el subjecte. La noció línea recta ni inclou cap idea sobre la distància. És a posteriori? Segons Kant tampoc, ja que ens consta la seua veritat sense necessitat d’anar mesurant distàncies entre punts i amés a més, és universal i necessari, no li caben excepcions possibles. És, per tant, a priori. Contràriament a Hume, Kant admet que hi ha judicis sintètics a priori. Aquestos per ser sintètics, son extensius, és a dir, ens donen informació, amplien el nostre coneixement; per ser a priori, són universals i necessaris i el coneixement de la seua veritat no prové de l’experiència. Més encara, els principis fonamentals de la ciència són d’aquest tipus. Per tant, la pregunta: quines són les condicions que fan possibles els judicis de la ciència?, es converteix en: quines són les condicions que fan possibles els judicis sintètics a priori?
LA DOCTRINA DEL CONEIXEMENT EN LA CRÍTICA DE LA RAÓ PURA.
En aquesta obra de Kant podem considerar tres parts a les quals denomina respectivament, estètica transcendental, analítica transcendental i dialèctica transcendental. Aquestes tres parts es corresponen a les tres facultats que Kant distingeix en l’ésser humà: sensibilitat, enteniment i raó. (Pròpiament parlant, sols existeixen dues facultats de coneixement, que són la sensibilitat i l’enteniment, però dins d’aquest Kant distingeix dos tipus d’activitat intel·lectual; formulem judicis, jutgem, però a més, enllacem uns judicis amb altres formant raonaments, enraonem. A la capacitat de jutjar l’anomena Kant enteniment i a la de enraonar l’anomena raó). Aquestes tres parts es corresponen també amb els tres tipus de coneixements l’estudi dels quals interessa fonamentalment a Kant: el coneixement matemàtic, el físic i el metafísic. Així doncs, aquestes tres parts es plantegen de la següent forma:
-En l’estètica transcendental estudia Kant les condicions sensibles del coneixement, a la vegada que mostra quines són les condicions que fan possible que en les matemàtiques hi existeixin judicis sintètics a priori.
-En l’analítica transcendental estudia l’enteniment, a la vegada que mostra quines són les condicions que fan possible que hi haja judicis sintètics a priori en la física.
-En la dialèctica transcendental estudia Kant la raó, a la vegada que s’ocupa del problema de la possibilitat o impossibilitat de la metafísica, és a dir, de si la metafísica compleix les condicions que fan possible la formulació de judicis sintètics a priori.
1-L’ESTÈTICA TRANSCENDENTAL
-
Les condicions sensibles del coneixement
Ja havíem explicat que espai i tems eren condicions a priori, i així ho afirma Kant al exposar que espai i temps són dues condicions generals i necessàries de la sensibilitat, més concretament les denomina “formes a priori de la sensibilitat” i també “intuïcions pures”. Les anomena formes perquè no són impressions sensibles particulars (colors sons...), sinó la forma o manera en la qual percebem totes les impressions particulars; els colors, els sons, etc, són percebuts en l’espai i en el temps. Són a priori, perquè com ja havíem explicat, el seu coneixement i validesa no provenen de l’experiència, sinó que la precedeixen; espai i temps són condicions que fan possible l’experiència. També diu que són de la sensibilitat, del coneixement sensible. Kant distingeix entre sensibilitat externa, sotmesa a espai i temps; i sensibilitat interna que sols està sotmesa a la forma del temps (les nostres vivències, imaginacions records... es succeeixen unes a altes en el temps). Quan afirma que són intuïcions es refereix a que no són conceptes de l’enteniment. Aquestos es caracteritzen perquè poden ser aplicats a una multiplicitat d’individus (el concepte “home” és aplicable a tots els individus humans mascles). Però espai i temps són únics no hi ha més que un espai i un temps. No hi ha una pluralitat d'espais i temps, sinó parts d’un espai únic i intervals d’un temps únic que flueix sense parar. Per últim aclarirem que Kant les considera pures, en el sentit de buides de contingut empíric. Espai i temps són com dues coordenades buides en les quals s’ordenen les impressions sensibles.
-
Els judicis sintètics a priori en matemàtiques
A més a més de les condicions sensibles de l’enteniment, en l’estètica transcendental Kant s’ocupa del coneixement matemàtic i afirma que la possibilitat del judicis sintètics a priori en matemàtiques depèn precisament de que l’espai i el temps són intuïcions pures. Per què? : perquè la geometria i l’aritmètica s’ocupen respectivament de l’espai i el temps. La geometria s’ocupa de les propietats de l’espai i l’aritmètica s’ocupa de la sèrie numèrica (1,2,3...,n) i aquesta a la seua vegada es basa en la successió temporal (el 2 abans que el 3 i després que l’1, etc) El temps és, segons Kant, el fonament últim de l’aritmètica. Les matemàtiques poden formular judicis sintètics a priori perquè l’espai i el temps són intuïcions pures a priori : com que les matemàtiques formulen judicis sobre l’espai i el temps i aquestos són condicions prèvies, independents de tota experiència particular, aleshores els judicis de les matemàtiques són independents de tota experiència particular, és a dir, a priori. Com que són a priori seran universals i necessaris i, per tant, com que tots els objectes de l’experiència es donen en l’espai i el temps, tots compliran necessariament els judicis de les matemàtiques de manera universal i necessària.
2-L’ANALÍTICA TRANSCENDENTAL
-
Les condicions intel·lectuals del coneixement
Si percebre és la funció pròpia de la sensibilitat, el comprendre el percebut és la funció pròpia de l’enteniment i és d’aquest del qual s’ocupa Kant en l’analítica transcendental. En primer lloc cal aclarir que Kant entén que el nostre coneixement inclou, a més de percepcions sensibles, conceptes, i que comprendre els fenòmens és poder referir-los a un concepte (Si algú ens preguntés: què estàs mirant? I li contestéssim, per exemple, una casa; el concepte casa constitueix la clau per a comprendre i interpretar les impressions sensibles. Si estem veient alguna cosa que no hem vist mai i ens resulta totalment estranya, i ens pregunten, què estàs mirant?, no podem contestar, ens falta un concepte a qual poder referir aquella impressió sensible). Quan no podem referir les impressions sensibles a un concepte , la nostra comprensió d’aquelles queda bloquejada, resulta impossible. També he de veure que aquesta activitat de referir els fenòmens a conceptes es realitza sempre gràcies a un judici: açò és una casa, un gos és un mamífer, etc. L’enteniment pot ser considerat, doncs, com la facultat dels conceptes o dels judicis, o bé com la facultat de jutjar.
En segon lloc, cal distingir dos tipus de conceptes totalment diferents, els conceptes empírics i els conceptes purs. Els conceptes empírics són aquells que procedeixen de l’experiència , a partit de l’observació de les semblances i trets comuns a certs individus. A banda dels conceptes empírics l’enteniment produeix espontàniament certs conceptes sense derivar-los de l’experiència i, per tant, són a priori. La funció fonamental de l’enteniment és formular judicis, unificar i coordinar les dades de l’experiència sensible mitjançant judicis. Doncs bé, pensava Kant, hi haurà tantes formes d’unificar les dades de l’experiència, tants conceptes purs com formes possibles de judici. Segons la lògica, el judicis poden ser: a) universals, particulars i singulars, atenent a la quantitat; b)afirmatius, negatius i indefinits, atenent a la qualitat; c) categòrics, hipotètics i disjuntius, atenent a la relació; i d) problemàtics, assertòrics i apodíctics, atenent a la modalitat. Dotze són, doncs, les categories o conceptes purs: unitat, pluralitat i totalitat (quantitat); realitat, negació i limitació (qualitat); substància, causa i comunitat (relació); possibilitat, existència i necessitat (modalitat). El descobriment d’aquestos conceptes pur a partir de la classificació dels judicis es denominat per Kant “deducció metafísica de les categories”.
En la “deducció transcendental de les categories” Kant justifica i exposa perquè les categories són condicions transcendentals, és a dir, necessàries, del nostre coneixement dels fenòmens. L’enteniment no pot pensar els fenòmens si no és aplicant-los aquestes categories i, per tant, els fenòmens no poden ser pensats si no són pensat d’acord amb les categories. Per exemple, Agafem el judici “tots els aborígens del poble X mesuren més d’1’90”. L’enteniment al formular aquest judici unifica una pluralitat d’impressions sensibles, les coordina i unifica aplicant les categories: ja que és un judici general, l’enteniment aplica la categoria d’unitat (tots els individus apareixen unificats com “aborígens del poble X”), com que és un judici afirmatiu l’enteniment aplica la categoria de realitat (l’altura en qüestió és alguna cosa que realment els pertany); com que és un judici categòric, l’enteniment aplica la categoria de substància (els habitant del poble X són concebuts com substàncies i la seua altura com una propietat o accident seu); l’enteniment aplica la categoria d’existència (l’estatura dels aborígens del poble és un fet que s’imposa a la nostra inspecció i observació). Si eliminem aquesta funció unificadora de l’enteniment a través de les categories sols ens quedarà un conjunt d’impressions inconnexes.
Per últim cal clarificar que Kant afirma que els conceptes purs o categories són buits. Així com l’espai i el temps han d’omplir-se amb les impressions sensibles, els conceptes purs han d’omplir-se amb les dades procedent de coneixement sensible. Es a dir, les categories sols són font de coneixement aplicades als fenòmens, a les impressions sensibles que es donen en l’espai i el temps. Les categories no tenen aplicació vàlida a realitats que estiguin més enllà de l’experiència (per exemple si afirmem “tots els esperits són bondadosos” és un judici universal, afirmatiu,categòric i assertòric, en el qual hem aplicat les categories d’unitat, realitat...però hem fet una aplicació il·legítima de les categories, perquè no tenim experiència de cap esperit; i per tant, no podem parlar de coneixement en sentit rigorós).
-
Els judicis sintètics a priori en la física
Els principis fonamentals de la física es basen en el principi de causalitat, és a dir, en la categoria de causa, per tant, com que és a priori, independent i previ a l’experiència, la validesa del principi de causalitat no depèn de l’experiència, sinó que és a priori i conseqüentment, universal i necessari; amb la qual cosa el principi de causalitat serà aplicable a tots els fenòmens que l’enteniment coneix o pot conèixer.
-
L’idealisme transcendental. Fenomen i noümen
Allò intuït en l’espai i el temps es denomina fenomen, allò que apareix o es mostra al subjecte. Ara bé la idea d’alguna cosa que apareix implica la idea d’alguna cosa que no apareix, la idea d’alguna cosa en si mateixa. Eixa cosa en si mateixa , que no apareix al subjecte és el que Kant anomena noümen, es refereix a allò que no pot ser conegut mitjançant la intuïció sensible. Aquesta distinció entre fenomen i noümen permet comprendre perquè Kant denomina la seua doctrina idealisme transcendental. Esta formulació de l’idealisme consisteix en l’afirmació que l’espai, el temps i les categories són condicions de possibilitat de l’experiència, dels fenòmens, i no propietats o trets reals de totes les coses en si mateix.
3- LA DIALÈCTICA TRANSCENDENTAL
La pregunta fonamental que preocupava profundament a Kant: és possible la metafísica com a ciència?, es contestada negativament en la dialèctica transcendental. La metafísica –entesa com a conjunt de proposicions o judicis encarregats de realitats que estan més enllà de l’experiència- és impossible, ja que les categories sols poden utilitzar-s’hi legítimament en la seua aplicació als fenòmens, a allò donat en l’experiència. Els errors de la metafísica provenen justament de passar per alt la distinció entre fenomen i noümen. La dialèctica transcendental és, doncs una crítica de l’enteniment i de la raó en la seua pretensió d’assolir el coneixement de les coses en si mateixa, del que està més enllà de l’experiència.
Però, si l’aplicació de les categories més enllà de l’experiència és lògicament il·legítima, és també una tendència inevitable, d’acord amb la naturalesa de la pròpia raó. La raó tendeix a la recerca d’allò incondicionat i d’ací que s’inclini inevitablement a estendre el seu coneixement més enllà de l’experiència. La raó busca trobar judicis cada vegada més generals, que comprenguin una multiplicitat de judicis particulars dels quals siguin fonament. La raó ens impulsa a buscar lleis, condicions cada vegada més generals i amb capacitat d’explicar un nombre cada vegada major de fenòmens. Mentre aquesta recerca es manté dins els límits de l’experiència, la tendència és eficaç i amplia el nostre coneixement. Però aquesta tendència de la raó porta inevitablement a traspassar les barreres de l’experiència en la recerca d’allò incondicionat. Quan els racionalistes parlen de substància material no fan més que intentar referir-se a tots els fenòmens físics unificats en les explicacions sobre el món, el que dóna lloc a antinòmies. Tots els fenòmens psíquics es pretenen unificar i explicar mitjançant teories metafísiques sobre l’ànima, el que dóna lloc al que Kant denomina paralogismes. Uns fenòmens i altres s’intenten explicar i unificar mitjançant teories metafísiques sobre una causa suprema d’ambdós tipus de fenòmens, físics i psíquics (Déu). Déu, ànima i món són, segons Kant, tres idees de la raó que juguen un paper molt peculiar dins del nostre sistema de coneixement. Perquè si bé no ens proporcionen coneixement objectiu,si que expressen l’ideal de la raó de trobar lleis i principis cada vegada més generals: com l’horitzó que mai s’assoleix però que ens indica que cal avançar més i més.
Historia de la filosofia . Navarro Cordón i Calvo Martínez 1988
Continguts de l’assignatura
Continguts de l'assignatura
2º ESO: Iniciació a la activitat emprenedora i empresarial
Aquesta matèria té com a objectiu principal el desenvolupament dels alumnes tant a nivell individual com social mitjançant l'adquisició de competències que es troben relacionades amb el món del treball.
Aquesta matèria inclou aspectes teòrics i pràctics orientats a preparar a els joves per a una ciutadania responsable i per a la vida professional; ajuda al coneixement de qui són els emprenedors, què fan i què necessiten, però també a aprendre a responsabilitzar-se de la seua pròpia carrera i el seu camí personal de formació, sense oblidar els aspectes més concrets relacionats amb la possibilitat de creació d'un negoci propi o de ser innovadors o «intraemprenedors» en el seu treball dins d'una organització.
3º ESO: Iniciació a la activitat emprenedora i empresarial
Aquesta matèria té 3 blocs temàtics: l'autonomia, lideratge i innovació; el projecte de la empresa, on s'aborden les qüestions relacionades amb el projecte emprenedor/empresarial; i, finalment, finances, introdueix els continguts relacionats amb l'educació financera i pretén capacitar als alumnes per a prendre decisions més racionals en matèria financera.
4º ESO aplicades: Iniciació a la activitat emprenedora i empresarial
Aquesta matèria té 3 blocs temàtics: l'autonomia personal, lideratge i innovació, que pretén desenvolupar en els alumnes les qualitats i habilitats necessàries perquè puguen elaborar un pla personal i professional de futur adequat als seus interessos, motivacions i competències; el projecte de la empresa, que relaciona als alumnes amb el seu entorn a través del projecte empresarial que han d'elaborar; i, finalment, finances, que aborda les qüestions relacionades amb la forma jurídica, la constitució i posada en marxa i el pla economicofinancer de un projecte de negoci.
4º ESO acadèmiques: Economia
Així doncs, la matèria d'Economia en l'Educació Secundària en l'itinerari d'Ensenyaments acadèmics obeeix a diverses raons: Acostar a l'alumnat al coneixement dels problemes econòmics bàsics, proporcionant-li eines per a la seua anàlisi crítica, ajudant-ho a comprendre i valorar la incidència que les decisions econòmiques tenen en la qualitat de vida de les persones i en el benestar social. Contribuir al fet que els ciutadans es formen en una opinió raonada de decisions i situacions econòmiques que els afecten individual i col·lectivament. La matèria proporciona a l'alumnat una cultura econòmica imprescindible per a exercir funcions socials amb responsabilitat i competència, al mateix temps que compleix un rol preparatori per a els seus estudis superiors.
1º Batxillerat: Economia
Continguts mínims de l'assignatura es divideix en diferents blocs: el bloc 1 es parla de la economia i escassetat i l'organització de l'activitat econòmica; en el bloc 2 és l'activitat productiva; el bloc 3, el mercat i el sistema de preus; el bloc 4, la macroeconomia; el bloc 5, aspectes financers de la economia; el bloc 6, el context internacional de la economia, i el bloc 7, desequilibris econòmics i el paper de l'estat en l'economia.
2º Batxillerat: Economia de la empresa
L'assignatura d'Economia de l'Empresa és una matèria de tipus Específica que s'estudia en 2n de Batxillerat i està dirigida als alumnes de la modalitat d'Humanitats i Ciències Socials.
Els continguts de la matèria en aquest nivell educatiu han sigut agrupats en set blocs que permeten identificar els diferents àmbits a tractar al llarg del curs. El primer bloc, “L'empresa”, i el segon, “Desenvolupament de l'empresa”, consideren l'empresa des d'un punt de vista global. Així s'analitza la seua intervenció en la societat com a generadora de riquesa, però també s'atén la responsabilitat social dels seus actes. Els cinc blocs següents es refereixen a les diferents àrees funcionals de l'empresa. Així, el tercer i quart bloc, “organització i direcció de l'empresa”i “la funció productiva”, respectivament, afecten sobretot l'empresa entesa com a organització. S'aborden aspectes relatius a la direcció, planificació i presa de decisions, incloent la gestió de capital humà. Els continguts del cinqué bloc, “La funció comercial de l'empresa”, i el sisé, “La informació comptable en l'empresa”, es refereixen a la gestió de la informació que la empresa genera tant en el sentit comercial com en l'estrictament empresarial. L'últim bloc estudia la valoració de projectes d'inversió i el seu finançament.
2º Batxillerat: Fonaments administració i gestió
La matèria s'estructura en diferents blocs de contingut al llarg dels quals es recull el cicle complet d'activitat d'una empresa, des de la seua creació fins al tancament del seu primer exercici: s'aborda el procés de cerca i avaluació d'idees de negoci a partir de la innovació empresarial, així com els primers passos en el seu posterior desenvolupament; l'organització interna de l'empresa i inclou les decisions estratègiques de localització, elecció de la forma jurídica i l'anàlisi dels recursos necessaris per al desenvolupament del pla d'empresa; l'estudi dels tràmits necessaris per a la constitució i posada en marxa de l'empresa i els organismes on han de realitzar-se aquests tràmits; les decisions relacionades amb l'aprovisionament de l'empresa començant amb la planificació de les necessitats de materials, amb l'estudi del procés de compra i la gestió d'existències; la gestió comercial i de màrqueting i se centra en elaborar un pla de comercialització; la gestió dels recursos humans, des de la planificació de les necessitats de personal, fins a la gestió de la documentació; una aproximació senzilla a la fiscalitat de l'empresa, presentant els principals elements tributaris i formes bàsiques de liquidació d'impostos que ha d'escometre; l'estudi de les necessitats d'inversió i les diferents alternatives per al seu finançament, la gestió de tresoreria i els procediments per a analitzar la viabilitat de l'empresa, i l'exposició pública del projecte de negoci elaborat manejant eines informàtiques i audiovisuals que facen atractiva i efectiva la seua difusió.
Formació bàsica: Formació i orientació laboral
L'assignatura de FOL fa possible que els alumnes i alumnes de tots els cicles formatius aconseguisquen les competències i les habilitats que són necessàries a l'hora d'enfrontar-se amb el món un treball. Per explicar-ho d'una altra forma, ajuda al fet que els futurs treballadors estiguen informats sobre els seus drets i també els seus deures: Coneixement sobre salaris, nòmines, com funciona la Seguretat Social una vegada estiguen cotitzant, què pot ocórrer si van a l'atur, quina jornada laboral estan obligats a complir, altres regulacions de tipus laboral, quines vacances i períodes de descans els pertanyerà, a més dels permisos per certes circumstàncies de la vida, etc.
Furijiciència
Furijiciència
FIRUJICIÈNCIA 2019
Per cinqué any consequtiu s’ha celebrat a la UJI la fira didàctica FIRUJICIÈNCIA que té com a objectiu principal apropar la ciència als alumnes, compartir la pràctica dels docents, aprendre i passar-ho bé.
L’IES PENYAGOLOSA a través del Departament de Física i Química ha participat en totes les edicions. Un grup d’alumnes de 2n ESO ha presentat el taller i la resta d’alumnes de 2n d’ESO han assistit a la fira com a visitants.
![cartel firuji 2019 cartel firuji 2019](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/cartel-firuji-2019.jpg)
![Firujiciencia_DLL107 Firujiciencia_DLL107](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/Firujiciencia_DLL107.jpg)
El Gust d’Investigar 2019
El Gust d'Investigar 2019
“El GUST D’INVESTIGAR 2019”
Com cada any el departament participa en aquest certamen adreçat a alumnes de 4t ESO i 1r Batxillerat.
Aquest curs se celebra la XI Reunió Científica de GUST D'INVESTIGAR i participen Bogdam Dobre i Ferran Pérez amb el treball “Podem veure el so?” on s’estudien les figures de Chladni.
![cartel El Gust D'Investigar 2019 cartel El Gust D'Investigar 2019](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/cartel-El-Gust-DInvestigar-2019.jpeg)
![El gust d'investigar 2019 2 El gust d'investigar 2019 2](https://portal.edu.gva.es/iespenyagolosa/wp-content/uploads/sites/253/2020/01/El-gust-dinvestigar-2019-2.jpg)